Pamatuješ si na matku, když jste ještě byli spolu?
Vlastně ne.
Zkoušela jsem si vzpomenout.
Na cokoliv.
Na její hlas, vůni, cokoliv.
Moc jsem stála o nějaké vzpomínky.
Nakonec jsem si je začla vymýšlet.
Třeba že na mě mluvila, zatímco si nanášela oční stíny.
Nebo že mi dělala úžasné opékané sýry.
Vytvořila jsem si různé vzpomínky.
Moje oblíbená byla, že mě brala na svá vystoupení...
a já seděla u stolu s nějakým chlápkem,
který mi donesl koktejl, kdykoliv jsem chtěla.
Vymyslela jsem tolik vzpomínek,
až jsem uvěřila, že si ji skutečně pamatuji.
Ale matka se neobjevila, a tak jsem toho nechala.
Přestala jsem si vymýšlet.
Hola! Hola!
- To je opravdický stromek? - Kdes ho sebral?
Spadl jim z náklaďáku.
- To určitě. - No dobře, možná to bylo Volvo.
Dáme ho přímo naproti dveřím, ať je dobře vidět.
Souhlas.
Lawsone, kde máš prádlo?
Sakra!
Lawsone...
Pamatuji si den, kdy jsem povýšil z pouhého žáka na důvěrníka.
Přesto neměl v úmyslu se mnou sdílet svá tajemství.
Neustále rozvíjel svoji tajuplnost.
Nicméně přišel den, kdy bylo první tajemství odhaleno...
a netrvalo dlouho a nezůstalo mezi námi žádné.
Šel jsem tenkrát do knihovny,
když jsem zahlédl jeho uniformu, čerstvě vyprané triko...
křiklavých barev, a ten jeho proklatý klobouk.
Soustředěně si to rázoval přes školní dvůr.
Tommy byl jako vždy připraven.
- Tommy jsem jakože já. - To mi došlo. Je celý ty.
Procházel přímo kolem mě.
'Hezkej klobouk,' řekl jsem...
a Tommy hned vykouzlil na tváři svůj proslulý úsměv.
Přesně týž úsměv, který věnoval každé ženě, jež ho zaujala.
Úsměv odpovídající na všechny nepřístojné dotazy.
Úsměv jako pro jeho děti,
kdykoliv se jejich drobné ručky setkaly s jeho.
To je pěkné.
- Ale myslím, že to je špatná formulace. - To jsou všechny.
Proto taky visí na tom zatraceném stromku.
Ale ne, já jen, že... obvykle to není...
Tommy bral schody po dvou a funěl, 'Hrome, no nebude tohle další vznešený Jižan?'
Ale byl jsem jen jedním z mnoha, kdo zbožně chodil dvakrát týdně...
na jeho oslnivé přednášky, z nichž každá končila aplausem.
Tommy pokaždé stál na stupínku a široce máchal pažemi,
jako by naháněl stádo volů.
- Dal bych sem "ovcí"... - Ne, "volů".
Před lety jsi dal na můj názor.
Před lety jsem ti víc věřil.
Děkujeme! Veselé Vánoce!
Nikdo tu neumí šoupat nohama tak dobře jako Bobby Long,
ale tahle kráska se rozhodně hýbat umí.
- Nemohla bys být tak milá pořád? - Mohla, ale co z toho budu mít?
Přece úžasný pocit!
- Drž svůj chlípný zrak dál od naší holky. - Cože?
Mě nemá ráda. Má radši Lawsona.
Máš radši Lawsona, že?
Jsi opilý.
Víš ty co? Jsem. Opravdu jsem.
Ale to je v pořádku, protože Lawson nás odveze domů.
Dnes ne. Dnes ho mám jenom pro sebe.
Řekls jim tu novinku, lásko?
Napadlo nás, že po svátcích se nastěhuje ke mně. Bude moct v klidu pracovat.
Je to jen takový nápad.
Lawson tě nemiluje.
Bobby, do toho ti nic není.
Viděl jsem ho s ženou, kterou miloval.
Ženou, která byla jeho součástí.
Ženou, která mu ovládla myšlenky...
a proměnila ho v oddanou a zbožňující bytost.
Památku jejich lásky nosím na tváři.
Řekls jí o tom?
Vysvětlils jí rozdíl mezi skutečnou láskou...
a teplou postelí pro přečkání zimy?
Zklidni. Nech ji být. Neřekl jsem, že jdu někam pryč.
Jen říkám pravdu.
Ona si zaslouží znát pravdu.
A ty jsi svobodný, dělej co chceš.
To fakt jsem?
Konečně svobodný?
Chtěl bych něco říct při této příležitosti,
kdy tu velebíme naši vzájemnou lásku a přátelství.
"Předstup, proradný příteli
"Ty, s falešnou mincí v kapse
"Ty, příteli se dvěma tvářemi
"Zradils mě, když odhalils mé nitro
"Jsem vydán ti na milost a nemilost
"Ačkoliv měl jsem tě rád pro tvé chyby
"Stejně jako pro tvé klady
"Jsi pouhý nepřítel s maskou
"Schovaný za svou prohnaností"
Bravo, kámo.
Neřekneš nám teď přímo, co máš na mysli?
Musí být všechno co řekneš v metaforách,
nebo prostě jen skrýváš své skutečné já?
Chceš snad říct, že jsem tě zklamal?
Možná jsi ty zklamal mě.
Já nikdy nechtěl psát knihu o tobě.
Mé utrpení, tvá spása. Ne?
Copak to nestačilo?
Devět zkurvených let.
Mrzí mě to, že?
Zatraceně mě to mrzí.
Byl to Dylan Thomas.
Jiným než tobě.
To bylo snadné.
Dobrou noc, Bobby.
Sakra.
Co je ti? Můžu vejít?
Tentokrát ses vážně předvedl.
Lawson se chystá odejít.
Čekal jsem to.
Zasloužím si to.
Zemřu osamocen.
On tě neopustí.
- Ale ano. - Ne.
Vždycky tu pro tebe bude.
Roztrhal můj příběh a pověsil ho na vánoční stromek.
Počural jsem se.
Bude zas dobře. Pojď si lehnout.
Bože.
Je pěkná kosa.
Jak je mu?
- Čurá krev. - Do háje.
Tušil jsem, že dnes nebyl ve své kůži.
Bojí se doktorů.
Bude to nějaký zánět. To nic není.
- Odejdeš odsud? - Ne.
Miluješ ji?
Ne.
Je moc milá.
Já vím.
- Bojíš se o něj? - Ano.
Co se stalo, Lawsone?
Když jsem se s Bobbym seznámil, byl jako Bůh.
Dělal si naprosto co chtěl,
přesto měl nádhernou ženu a děti.
Studenti ho zbožňovali. Fakulta ho nenáviděla.
Ženy ho chtěly.
Tolik řečnil o mé budoucí slávě,
až jsem se sám do sebe trochu zamiloval.
Pořád jsme byli spolu.
Pak jsem si chtěl vzít jednu ženu.
Její přítel si Bobbyho velmi oblíbil.
Bobby trávil víc času s námi než doma.
Jednou večer měl jejich nejmladší syn zápas.
Dvojzápas.
Přemluvil jsem Bobbyho, ať si dáme něco na posilněnou.
Že potom půjdu na ten zápas s nima.
Neustále opakoval, že už musí jít.
A jak to tak bývá, jeden panák střídal druhý.
A pak...
vešel ten idiot, děkanův vnuk, a oznámil,
že spal s mou přítelkyní a že to všichni ví. Kromě mě.
Skočil jsem na něj.
On se rozpřáhl.
Bobby vrazil mezi nás...
a ta rána mu rozbila tvář.
Bobby se hrozně naštval. Pořádně toho kluka zmlátil.
Mezitím se hodně připozdilo.
Myslel jsem, že Ben bude čekat.
Ale doma už nebyl.
Šel sám.
Neměli jsme ho tam nechat.
Byl ještě tak malý. A byla taková tma.
Po té silnici jezdí tolik spěchajících bláznů.
Ten řidič ho nemohl vidět.
Byl tak malý.
A zbožňoval svého otce.
Juliette řekla Bobbymu, aby odešel.
Chtěla lepšího muže.
Tak mu to řekla.
A vy jste šli sem?
Je to daleko. Na psaní je to tu fajn.
Jsou tu dobré univerzity.
Bobby mohl začít nový život.
Rozhodl jsem se jít s ním.
Kdyby nebylo mne,
nic by se tenkrát nestalo.
Mám v tom trochu zmatek.
Čteme příliš mnoho knih.
Na tomhle městě prostě něco je.
Toť vše.
Měla bys jít spát.
Nesu ti snídani do matrace.
Díky, madam.
Stařík už se objevil?
Ne. Vzbudíme ho?
Podala bys mi to triko?
Díky.
Hezkej klobouk.
Vstávej, starče. Budeš muset k doktorovi.
A dej to pryč z pinďoura.
Co se staráš? Stejně to stříháš na kousky.
Ale nechci, aby má kniha dostala kapavku.
Potřeboval jsem si o sobě přečíst něco hezkého.
Našels něco?
Ani ne.
Nechtěl jsem to rozházet mezi tebou a Georgiannou.
Omlouvám se za to, co jsem řekl.
Bože.
Včerejšek mám zatemněný. Už nevím, co kdo řekl.
Ani to nechci vědět.
- Pojďte! - Dárky! Jéé!
Veselé Vánoce!
Tu noc jsme cítili, že je to náš domov. Nás všech.
Bobby a já jsme jí chtěli říct pravdu,
ale žádný den nám nepřipadal vhodný.
A Štědrý den je ten nejnevhodnější.
Ten den nám připomněl dobu, na kterou jsme se Bobby i já...
rozhodli zapomenout.
Bylo hezké si ji připomnět,
byť jen krátce.
Jsem přecpaná.
- Já taky. - Já taky.
Chtěla bych, aby sněžilo.
- Já taky. - Já taky.
Ale mám ráda i déšť.
- Já taky. - Já taky.
Tak co bude? Jednou se vyčurat musíš.
Copak to jde, když na mě zíráš?
Viděl jsem tě už mockrát.
No tak se najednou stydím.
Čurej hned teď.
Pravděpodobně o nic nejde.
Stejně jsem už žil dlouho.
Bože, to je zima.
Je to čisté. Žádná krev.
To sotva. Nelži mi.
Tak to bylo trochu do růžova. Nikam nejdu.
Lawsone.
Nemáš nějakou novelu, kterou jsi nespálil nebo nerozstříhal?
Musím něco napsat...
a přečíst to před celou třídou.
- Sakra! - Angličtina ti jde, ne?
Čtení jo. Psaní ne.
- Co to máš proboha na sobě? - Co je ti po tom?
Patřilo to Lorraine. Ty to tam necháváš hnít.
Radši bys zmrzla než by sis vzala matčino oblečení.
Tahle róba a ten kdo ji nosil...
mají větší cenu než sto jiných dohromady.
Děje se něco?
- Řekneš jí to? - Co jako?
Bobby musí k doktorovi. Stále čurá krev.
Odkládá to už měsíc.
Dobře.
Jen doufám, že pod tím nemáš i ženské prádlo.
To si piš, že mám. Přináší štěstí.
Tak jako tak, stejně mi navlíknou...
jeden z těch jejich minižupanů.
Všichni uvidí mého pinďoura.
Jasně. Všichni chtějí vidět tvého pinďoura.
A můj zadek.
Tak jdem!
Já to říkal. Mám šňůrku přes zadek.
Teda.
Kde je Bobby? Udělala jsem mu tu směs, co má tak rád.
Ještě si ho tam nechají na další vyšetření.
- Je mu něco? - Asi ne.
Ale chtějí mít jistotu.
Nechceš tedy pozvat Georgiannu na večeři?
Je v práci. Je nějaká událost, o které nevím?
Mám rande.
Vážně? To je první.
Řekla jsem si, že už je načase.
To rád slyším.
- To jsou nové šaty? - Jo.
No, částečně.
Bobby má pravdu. Není důvod nechat Lorraininy věci hnít.
Byla opravdu štíhlá. Měls mě vidět to zapínat.
Jen dej pozor, ať to zůstane zaplé.
Jsem velká holka, Lawsone. Už nějakou dobu.
To jsou vstupní testy?
Jo. Můj konzultant mi je dal. Hodím to do koše.
Cože?
Pokud si myslí, že máš na univerzitu, tak na ni půjdeš.
- To stojí peníze. - Dostaneš dotace.
Možná bych musela odjet.
Asi ano.
- Musím jít. - Nevyzvedne tě?
Ne. Máme sraz jinde.
Neměla bys jít od tramvaje sama.
- Zavolej mi k Rayovi a Ruthie a já... - Ne, mám odvoz.
Měl bys být radši s Georgiannou.
Nebyls u ní od Vánoc, že?
Řeklas, že tě zajímá hudební scéna v New Orleans.
Tohle místo je myslím dobrý začátek.
- Toho znám. - Fakt?
Ahoj, kde se tu bereš?
Můj přítel Sean mě sem vzal. Seane, toto je Junior.
Moc mě těší. Už jsem tě párkrát viděl.
Hraješ fakt skvěle.
Nevěděla jsem, že jsi tak dobrý saxofonista.
Teď už moc nehraju.
Já totiž...
Mám trochu potíže s dechem.
- Jak se má Bobby? - Zřejmě líp než ty.
- Zas odpočíváš? - Tiny, chci ti někoho ukázat.
Není to to sladké dítě? Purslane?
- Nepamatuješ si mě, viď? - Je mi líto.
Když tu zpívala tvá matka,
usazovala tě támhle na tu stoličku.
Bylas roztomilá.
Mým úkolem bylo tě zásobovat koktejly.
Vzpomínáš?
I Junior hrával s Lorraine.
Byls v její kapele.
Když se zrovna s Juniorem nehádala, byly to ty nejlepší koncerty.
Malá Purslane.
Přišla ses podívat na starého Tinyho, viď?
Hned ti pošlu koktejl.
Za chvíli přijď.
Vážně byls v její kapele?
Samozřejmě.
Všichni jsme tenkrát byli.
Lorraine a já...
jsme si jednu dobu byli blízcí.
Vím, kdy měla naposled tyhle šaty.
Sluší ti jako jí.
Musím jít.
Rád tě tu vidím.
Pročs mi neřekla, že tvá matka zpívala? To je supr.
Nevím. Je to už dávno.
Dáme si pití? Já jsem připraven.
Ježiš. To se tak těšíš domů?
Leda byste mě tam s Purslane už nechtěli.
Konečně jsi nás odhalil.
- Jaký je závěr? - Mám ledvinovou infekci.
Dali mi na to léky.
Mám prý vyschnout.
A co palec na noze?
Pouhá plíseň. Jsem čuně.
Máš kliku. Budeš v pořádku.
To jo. Ale co kdybych nebyl?
Co tím chceš říct?
Viděl jsem tě na Štědrý den s Purslane.
- Spíš s ní? - Ne. Jaks na to přišel?
Je den za dnem hezčí.
Je mladá.
Má říz a oba víme, jak je to milé.
- Je to dítě, Bobby. - Má 18.
Mé ženě bylo 18, když jsem ji poznal.
Byla to láska na první pohled.
K ničemu nedošlo.
Tu noc jsme to přehnali...
a snad ji to trochu rozhodilo.
Bylo jí smutno a zima.
Mám pocit, že nebyla jediná.
Jen mysli na to, že je to dcera Lorraine.
- Ty závidíš. - Absolutně.
Kruci, za tolik nestojím.
To teda ne.
Zima se necítí v New Orleans dobře.
Je jako nevítaný host, který se zdrží jen na připomenutí se...
a brzy odchází připomenout se jinam.
Jaro! A stále jsme tu.
Lawsone, co kdybychom vzali láhev vína...
a zašli k řece tak jak jsme byli zvyklí?
Vzpomínáš na tu holku, co tam chodila nahá?
- Jak se to jmenovala? - Nevím.
Je teď zvovuzrozená.
Myslíš, že spolu budem žít i v nebi?
Jestli se my dostanem do nebe, tak tam budou všichni.
Budu si moct vybrat z jiných zhýralců:
Byron, de Sade, Hemingway.
Se mnou je víc švandy než s nima všema dohromady.
To máš asi pravdu.
- Opravdu bychom měli Pursey finančně pomoct. - Zapomeň na to.
Prostě půjde na nějakou kvalitní školu. Poté co jsme ji všemu naučili.
A my tu budem stárnout a šedivět...
a kterékoliv jaro může být naše poslední...
Sakra, já chci jít k té řece hned.
Proč jen jsi tak melodramatický?
"Rád bych si užil každého dne.
"Pocit štěstí je o to intenzivnější, oč je kratší."
- Robert Frost. - No tak.
Víš dobře, že jí budeme chybět, pokud odejde.
Pokud odejde, bude fuč. Poslední kapitola. Konec příběhu.
Já chci jít k řece hned teď.
Potřebuju klid. Mám tolik práce,
abych absolvovala školu. Mám napsat krátkou novelu nebo báseň.
Nemůžu na nic přijít.
- Pěkně to proseru. - Znám tě.
- Ty to zvládneš. - Tak ahoj.
Ahoj.
Čekám tu na tebe celý den.
Lee, co tady chceš? Jaks mě našel?
Hezky voníš.
Nepozveš mě dál? Jel jsem celou noc.
A tohle jsem ti přivezl.
Je poznat, že tady bydlíš.
Všechny ty časopisy...
Už je nečtu. Nemám čas.
A co děláš? Servírku?
Ne, já jsem... Co je ti po tom?
Musí se ti vést dobře. Nájem neplatíš.
A je to tu stokrát lepší než v maringotce.
- Lee, co chceš? - Ještě se ptáš?
Přijel jsem se ujistit, že ti nic nehrozí,
- jakmile ti Lorrainini šejdíři dostanou vyhazov. - O čem to mluvíš?
O těch hnidech, co tu s něma bydlíš.
Odkud víš, s kým tu bydlím?
Nějaký právník ti poslal dopis.
A tys ho samozřejmě otevřel.
Jejich rok už téměř vypršel...
a já se vážně snažím se polepšit.
- Tolik jsi mi chyběla... - Píše se tu, že od 1.července...
- jsem jediný vlastník tohoto domu. - Já vím.
Tys to nevěděla? Potěšpámbů.
- Ty vlezlé nuly ti lhaly... - Nejsou to nuly. Jsou to mí...
- Jsou tví co? - Nebudeš jim říkat nuly.
Žiju teď skutečný život. Chodím do školy...
- Skutečný život? - Jo.
Narozdíl od toho podělaného, který jsme žili spolu?
A konečně máš i skutečné chlapy, co?
Chlapy co lžou holce, aby měli střechu nad hlavou.
- Naser si! - Nebo co?
Mají z toho i něco víc?
Využili tě, Purslane.
- Tak jako Lorraine. - Vypadni.
No to je paráda! Jedu tak daleko, abych tě viděl.
Teď chodíš do školy. To je fakt sranda.
Ale pamatuj si, Purslane.
Plevel je pořád jen plevel,
jakkoli hezká je to květina.
To je fakt brilantní, Lee. Padej. Padej!
Co se to kčertu děje?
Asi uklízí nebo něco.
Zamkla se.
Pursey, odemkni dveře.
Pursey, to jsme my.
Pursey, otevři nám.
- Máš zamčeno. - Zatraceně, já to říkal.
Ne. Ach jo. Jak to?
Pojďme. Dejme jí čas.
Jděte pryč. Navždy.
Už dva dny ji nikdo neviděl.
Vzala si na víkend volno.
Asi je vyčerpaná.
Ray říkal, že tu ráno byla. Někam volala.
- Proplížila se kolem nás? - Určitě schválně.
Moc nám v této situaci nepomáháš.
Vždyť bydlíte u mě. Můžete jít jinam.
Mám plán.
Zítra půjde do školy. Nastavím budík a brzo vstanu.
Promluvím s ní cestou.
Vyřešíme to.
My nemáme budík.
NA PRODEJ
Zlato, čekáme na tebe.
Líbí? Jsou to tvé oblíbené barvy.
Pomáhali i Ray, Ike, a dokonce Earl.
Asi to zvýší prodejní cenu, takže dík.
Musíš nás opustit tak narychlo?
Zůstanem přáteli. To od nich chci pryč.
Oni ti nechtěli ublížit...
Šel bys vyklidit kuchyň? Tady to dodělám.
Má sladká Purslane,
daří se mi dobře a moc bych tě chtěla vidět.
I když se může zdát, že se tady čas zastavil,
hodně jej uplynulo, a je tolik co vyprávět.
Často ti píšu, ale nemám odvahu dopisy odeslat.
Ukládám je sem, aby sis je jednou mohla přečíst.
Chtěla bych tě seznámit s tvým otcem...
a přiznat, že jen mou vinou o sobě dosud nevíte.
Tahle píseň je pro vás pro oba.
MÉ SRDCE JE OSAMĚLÝ LOVEC
Kam ti mám dát brýle?
Děje se něco?
Nechápu, pročs mi o tomhle neřekl.
Je to pravda?
Tvůj zpěv pročistil mou duši. Bobby Long.
Něco jsem tušil, ale nikdy mi o tom neřekla.
Miloval jsem ji.
Pak se objevil Bobby a svět se změnil.
Bobby byl ještě ženatý.
Ani nevěděl, jak jí je.
Chtěla se vzchopit.
Měla tu vystoupení v klubu U vyjícího vlka.
Tohle vystoupení?
Datum odpovídá.
Prohlásila, že tě tam babička přivede.
Nepřivedla. Ani Bobby nepřišel.
Dost to s ní zametlo.
Pro tebe, Bobby.
Cítím se líp, a tak ti přijedu zazpívat.
Doufám že tam budeš. Chci ti někoho představit.
To píše o tobě.
Ty a Bobby.
Já prostě...
Nemůžu tomu uvěřit.
Proč pořád piješ ty sračky?
Zabije tě to. Tak jako Lorraine.
Občas je mi z tebe na blití.
Žiješ v nějakém zvláštním světě,
kde život je knihou, ale nikdo nezodpovídá za její psaní.
Každý idiot ví, že knihy jsou lepší než život. Proto jsou knihami!
Pursey, jdeš na to pěkně zostra.
Zasloužíme si to.
Ale nemohli bychom si v klidu sednout a probrat to jako rodina?
Jako rodina.
Jako ta rodina, kterou jsi zničil?
Přesně jako tahle rodina?
Protože podle Lorraine, my ve skutečnosti jsme rodina.
Neumíš napočítat do devíti měsíců?
Netušila jsem, proč si přála, abych tu žila s váma.
Ale ty jsi můj otec.
Já...
Milovals ji?
- Milovals ji? - Ano. Přesto jsem...
Kéž bych to nevěděla.
Ne. Neodcházej, Pursey.
Nechoď pryč.
- Je pozdě. - Ne, není.
Teď máš mě. Už nebudeš sama.
Dovol mi být s tebou.
Co mám udělat? Řekni...
Prosím.
Víš, jak jsem ti vyprávěla o vymýšlení vzpomínek.
Ano.
Smutné bylo, že jsem si vymýšlela vzpomínky i o sobě.
Normálně se takové historky dovídá člověk od rodičů.
Třeba, "To bylo milé, jak Suzie neuměla říct třistatřiatřicetiletý..."
Tyhle věci.
Lidé si pamatují spoustu blbostí.
Ty taky znáš různé historky o svých dětech, že.
Ano, znám.
Tak jsem si říkala,
že jsem snad taky jako malá prováděla zábavné věci.
Akorát u toho nebyl nikdo, kdo by mi to vyprávěl. Ne?
Já tam byl, drahoušku.
Vždy jen dočasně, ale byl jsem u toho.
- Budeš mi o ní vyprávět? - Ano.
- Každý detail? - Samozřejmě.
A o mně taky?
Ráda bych se teď všechno dozvěděla.
Ano.
Nechci prodat náš dům. Mám ho ráda. Jen jsem...
Byla jsem na vás naštvaná.
Je mi to líto.
Už nevím, jak se to dělá.
Já ti ji zavážu.
Sákryš. Máš modrou nohu.
Mám speciální boty. Cvičil jsem chůzi.
Nechci, aby se za mě má dcera musela stydět.
- Tak. Jak vypadám? - Skvěle.
- A já? - Ujde to.
Stojí ti vlasy.
Teď je to lepší.
Vypadáte jak běžní daňoví poplatníci.
- Já asi nejsem oblečen vhodně. - Vypadáš dobře.
Zapni se. Jde se, ať to stihnem.
Jste připraven oslavit maturitu naší dcery?
Ano, pane.
- Dnes je den, kdy bychom měli poděkovat za boží dary. - Ano.
Ticho. Ztište se.
Chci připít na zdraví...
mé sličné dcery, Purslane Hominy,
jež je mou vlastní a jedinou vílou.
Cecil zmínil, že dnes je den, kdy bychom měli poděkovat za boží dary.
A jak se tak rozhlížím, jsou tu mnozí,
jimž jsem dosud nepoděkoval.
Děkuji Bohu, že to se mnou nevzdal.
Děkuji za lásku své dceři,
která půjde na podzim na univerzitu.
A ne na ledajakou. Mé dítě je chytré.
Chytřejší než její otec.
To vím setsakra jistě.
Pursey, naučilas starého blázna novým věcem.
Řečeno vznešenými slovy T.S. Eliota:
"Neustávejme v bádání.
"A na konci všeho našeho bádání...
"se navrátíme na počátek...
"a shledáme jej zcela novým."
A přesně tohle jsi mi dala.
Jsem ti navěky zavázán.
Teď pojď a zatancuj si se svým otcem.
Zahrajte tu pomalou, co jsem chtěl.
Šli jsme na ryby
Někteří lidé dosáhnou časem stavu, který již nelze překročit.
Stavu, v němž vše jest v rozporu s touhami.
Stav, jež jest nerozpoznatelný, a touhy, jež jsou skryté.
"Pohleď na neviditelné, a uvidíš, co psát."
To říkával Bobby.
Byli to neviditelní lidé, s nimiž chtěl žít.
Lidé, které míjíme každého dne.
Lidé, jimiž se někdy sami stáváme.
Lidé z knih, kteří žijí jen v něčích představách.
Bylo mu dáno životem projít přímo, ne oklikou.
Poznal, že nejkratší cesta do nebe vede rovnou skrz peklo.
Ale pravda o jeho nedostatcích...
leží ukryta v jeho mysli, povznešené a současně zmrzačené mnoha knihami,
a cestě, jíž se rozhodl jít.
Tragičnost Bobbyho Longa spočívá v jeho vztahu ke všemu, s čím se setkal.
A pakliže lidé věří v nějakou formu spravedlnosti,
pak Bobby Long získal svou s písní.
PÍSEŇ LÁSKY PRO BOBBYHO LONGA Lawson Pines
Lorraine Willová 1962-2002
Bobby Long 1955-2004
"Mám-li shrnout svůj život jedinou větou, pak volím mou vlastní.
"Na svůj náhrobek napsal bych:
"V trvalém sporu s milovaným světem jsem žil."
Robert Frost.
České titulky: Radek Vicherek
clavelline@hotmail.com